90 
Med oxalsyra afskildes kalkjord, som gaf 
0.008 gr. svafvelsjrad kalk, och den återstående 
lösningen afdunstades och saltet glödgades, h var- 
efter erhölls 0.0055 gr. svafvelsyradt kali, igen- 
känligt på sin reaction med chlorplatina-natrium. 
Denna flinta hade således på 1000 d. inne- 
hållit 1.17 d. kali och 1.13 d. kalk jord. 
Vid jemförelsen af dessa residtat visar sig, 
att flintan ur knifven innehållit samma qvantitet 
kali, som flintbollens flinta, men att den förra 
innehållit 5 gånger mera kalk jord. Om denna 
skillnad varit ursprunglig, eller om den v^arit en 
följd deraf, att knifvens flinta under seklers lopp 
småningom ur en omgifvande vätska upptagit 
kalk jorden, kan ej med försök afgöras. Båda äro 
möjliga, ehuru knifbladets kärna tyckes utvisa 
att denna flinta varit underkastad inflytelser, som 
inträngt ända igenom dess massa. Uppenbart är, 
att ytans vittring bestått i ett utbyte af kalk 
mot kali. 
Den frågan, om en sådan vittring är en nöd- 
vändig följd af tidens länge fortsatta inverkan, 
eller en sällsam tillfällighet, beroende af mindre 
vanliga omständigheter, kan likväl af dessa för- 
sök besvaras. En flintboll är nemligen den hög- 
sta antiqvariska form flintan kan hafva. Huru 
dennes jordformiga skorpa uppkommit kunna vi 
ej veta; man har någon anlednuig att gissa till 
dess uppkomst samtidigt med lliulan. Härmed 
må emedlerlid förhållandet vara hvilket som helst, 
så följer dock af den omständighet, att flintan, 
mider denna skorpa, icke visar ringaste tecken 
till fortsatt foräiidring af dess massa, att denna, 
i jorden ulsalt tor vanliga förhållanden, icke är 
underkastad nåcot slaas vittring eller undergår 
någon förändring. Alldeles delsamma bevisar den 
