tet 
undersökt, att härvid icke något annat än vatten 
förfljgtigades. Analysen fortgick nu medelst brän- 
ning med kolsyradt kali-natron och den brända 
massans lösning i utspädd saltsyra. Kiselsyran 
utgelatinerades och pröfvades igenom upplösning 
i kolsyradt na tron på sin renhet. Härvid bör 
det anmärkas, att man alltid, då kalk jord före- 
finnes uti ett mineral, får kiselsyran dermed be- 
tydligt förenad, äfven om man med en aldrig så 
stark saltsyra befuktat den först intarkade mas- 
san; härledande sig detta deraf, att ett kalksilikat 
vid afdunstning regenererat sig, som sedeimera 
ej af syra sönderdelas. Man bör derföre ej anse 
det, som icke löses vid kiselsyrans upplösning i 
kolsyradt natron, för att vara odekomponeradt 
mineral af lika sammansättning som det, hvilket 
blifvit begagnadt till analys, såsom man ofta 
gjort; utan detta i koisj^radt natron olösta, som 
dock sällan belöper sig till mera än en eller an- 
nan p. c, underkastas en ny bränning med alkali 
samt undersökes till sina beståndsdelars halt på 
vanligt sätt, h varefter de främmande ämnena 
subtraheras ifrån den förut bekomna kiselsyrans 
vigt. Vid återupplösning i kolsyradt natron af 
den kiselsyra, som bekomraes vid andra brännin- 
gen, regenereras väl äfven det oniförmälda kalk- 
silikatet; men vigten deraf är numera så obetyd- 
lig, att den ej uppgår till några tiondedelar af 
milligrammen samt inflyter således ej, då äfven 
icke mera än 1 gramm blifvit tagen till analys, 
på mera än hundradedelarna af procenten, hvil- 
ket väl gifver en säkerhet, vida större än den, 
som fås igenom repeterade undersökningar af 
sådane ämnen, h vilka med all känd skarphet 
kunna bestämmas. 
K. v, Acad, Handl, 18 4o. : H 
