2 
deruti, att man låter tveniie inkiinationsnålar 
svänga, först hvar och eii särskilt, och seder- 
mera på samma gång, sedan de blifvit så bred- 
vid h varandra ställda, att deras rotations-centra 
ligga i jordraagnetiska kraftens riktning. Från de 
i dessa trenne särskilta fall observerade oscilla- 
tionstiderna , jemte nålarnes niomeuta inertiie och 
afståndet mellan deras centra gravitatis , kan jord- 
magnetismens intensitet, obei oende af nålarnes 
styrka, beräknas. Moser och Puess hafva äf- 
ven försökt, att praktiskt använda denna me- 
tod. Men svårigheten, om ej omöjligheten, att 
erhålla nyssnämda qvantiteter bestämda med er- 
forderHg noggranhet, äfvensom den ringa graden 
af converoenz i de till resultatets beräknins: nt- 
vecklade serier, göra dock denna metod, ehuru 
ingeniöst uttänkt den för öfrigt är, mindre till- 
förlitlig i användningen. Intensiteten kan således, 
i fysikens närvarande tillstånd, endast relativt be- 
stämmas, d. v. s. man kan blott uppgifva dess 
storlek på en ort, i förhållande till dess på en 
annan ort varande storlek, antagen såsom enhet. 
Orsaken härlill ar tydlig. Då vid försöken, en 
magnetnål oundvikligen mfiste nyttjas, och jord- 
magnetismen verkar [)å hvarje clel af den i nålen 
uppväckta magnetism, blifver nödvändigt den to- 
tala kraft, hvaraf nålen sättes i rörelse, propor- 
tionell mot produkten al' jordens och nålens mag- 
netiska inten^itetei", till hvilkas åtskiljande man 
för närvarande ej känner något säkert medel. Det 
återstår dcrför enchist, alt genom observation af 
oscillationstiderna , hos samma nål å olika orler, 
söka elimineia dennas intensitet, och derigenom 
erhålla forhållandet melhui jordmagnetismens in- 
tensiteter å dessa siällen. För att i delta hän- 
seende bestämma Stockholm relativt till några 
