iiS 
syra i kiseljord, jeinoxid och lerjord; af de sed- 
nare likväl endast ringa spår. Det följer häraf, 
att orsaken till kiseljordens svarta färg, så länge 
den var våt, och hvilken den, efter torkning och 
glödgning, återtog så ofta den blöttes, härrörde 
från en liten portion chrornoxid-jernoxidul , som 
har den egenskapen att icke angripas af kungs- 
vattnet. Denna chrornoxid-jernoxidul synes hafva 
funnits såsom sådan inblandad i metallmassan. 
Lösningen i kungsvatten fälldes med kolsy- 
rad kalk. På förut anförda sätt erhölls 0.086 gr. 
nickeloxid. Ingen koboltoxid stannade i lösningen. 
Jernoxiden åter, upptagen af saltsyra och 
utfälld med ammoniak, vägde efter glödgning 0.366. 
Min förmodan, att den kunde hålla chrom- 
oxid, föranledde att smälta den med kolsyradt 
kali, lösa i vatten, mätta med salpetersyra, och 
fälla med salpetersyrad qvicksilfveroxidul. Jag 
fick en ymnig färglös fällning, i hvilken ingen om- 
ständighet tillkännagaf ringaste spår af chrom; 
men, som glödgad, lemnade en sur, gulaktig mas- 
sa, som befanns hufvudsakligen bestå af fosfor- 
syra och qvarhållen qvicksilfveroxid. Genom den- 
na åtgärd hade jag förlorat möjligheten, att med 
någon tillförlitlighet bestämma fosforsyrans myc- 
kenhet. Den oxiderade massan hade således gifvit 
Jernoxid med fosforsyrad jernoxid . . o.36£ 
Nickeloxid 0.086 
Kiseljord med ett spåraf chromoxid-jernoxid. 0.074 
0.52 f. 
Af detta ofullkomliga försök, som, genom 
brist på nytt material icke kunnat omgöras, föl- 
jer dock, att vid jernets upplösning afskiljes, i 
tillstånd af sin föraelning, en förening af jern 
