320 
skälet låto honom vidkännas. Skarp, så väl mot 
andra, som mot sig sjelf, blef han ock föremål 
för osanna och sårande rykten. Än sades han va- 
ra egennyttig, än hård; men hans underhaf van- 
de, de som hade ajffärer med honom, hans släg- 
tingar och de fattiga ikring honom, tala med an- 
nan tunga, tala med saknad eller med tårar! Så 
yttrade sig den åldrige själasörjare, som invigde 
hans stoft i jordens famn; och hans ringa qvar- 
låtenskap, oaktadt ett högst indraget lefnadssätt, 
och en utmärkt omtanka och duglighet i sitt yr- 
ke, vittnar emot förtalet. Han hade ett af natu- 
ren oböjligt lynne. Om han ej iakttog den yt- 
tersta omtanka att dölja sm öfverlägsenhet för 
den fåfänge, eller att, vid åsynen af den dolda 
illviljan, återhålla utbrottet af den lifligaste rätts- 
känsla, eller ändtligen, om han lät den sjelfkära 
okunnigheten blotta sig utan skonsamhet, och 
derigenom icke undvek ovänner, så kan det å 
andra sidan försäkras, att han ägde vänner, ej 
blott i råd, men dåd. Den genomträngande blick, 
h varmed han liksom hälsade h varje nytt ämne, 
kunde ej alltid, fastän saken utgjorde hufvudfö- 
remålet, undgå att såra den eller dem, som sjelf- 
ve deruti inblandade sin egen personlighet; men 
skarpsinnigheten blir ej overksam för motstånd 
af sådan art. Den är en Guds gåfva, och det folk 
att beklaga, som icke till vårdare äger män af 
vidsträcktare synkrets än mängdens; men deras 
lott är ej afundsvärd, ty fåfängan vill gerna va- 
ra främst, och okunnigheten och dolskheten i ro. 
Oftast är det kommande sliigten allena förbehållet 
att skörda frukten af de frön, som obemärkt såd- 
des under förflutna tider. Men menniskans pris 
ger 
