43 
1000 d. Vattnet håller således mera ammoniak 
än natron, och om deras eqvivalent-tal jemfö- 
ras, så är amraoniakens så nära 2~ gång natro- 
nets, att 0.0088 vore precist denna qvantitet. 
Emellertid torde denna öfverensstämmelse vara 
helt och hållet tillfällig. 
Närvaro af ammoniak i vattnet vederlägger 
fullkomligt all tanke på närvaro af källsyrad 
kalkjord och källsyrad jernoxidul, annorlunda än 
efter den teoretiska delningen, af alla baser 
emellan alla syror i en lösning, om h vilken här 
ej kan bli fråga. Det är således klart, att vid 
vattnets inkokning utjagar kalkjorden ammoniak 
ur dess förening med källsyran, och den afdun- 
stade massan innehåller ett salt, som icke fin- 
nes i vattnet. 
Emellertid är, såsom vi längre ned skola 
se, källsyrans mättningskapacitet för ringa, fÖr 
att kunna svara emot allt det alkali, och den 
kalkjord, som fanns i det till i inkokade vatt- 
net. H varigenom är då denna kalk jord upplöst? 
Väl är det bekant, att kolsyrad kalkjord ej är 
så absolut olöslig i vattnet, att icke efter det 
tvefalt kolsyrade saltets sönderdelning genom 
kokning, något spår deraf kan stanna upplöst 
q var, men sådana qvantiteter som i analysen C 
finner man icke. 
För att häröfver komma till någon känne- 
dom, använde jag det vatten, hvarifrån ammo- 
niaken var afdestillerad, utan tillsats af alkali. 
Jag utfällde ur den silade vätskan, som ännu 
hade | af vattnets första volum, all kalkjord 
med oxalsyrad ammoniak, och erhöll deraf 
kalkjord, som gaf 0.089 gr. gips; således hade 
här en ganska ringa del af kalk jorden ukfällt sig 
med jernoxiden. Vätskan silades. Chlorcalci- 
