6i 
ogenomskinlig massa af en först syrlig, och ef- 
teråt intensivt bitter smak. Genom mättning 
med alkali förlorades icke genast den bäska snia- 
ken, men efter afdunstning var den alldeles för- 
svunnen, och en massa återstod som liknade käll- 
syradt alkali; ättiksyrad kopparoxid fällde der- 
ur en förening alldeles lik källsyrad kopparoxid, 
till hvilken vi längre fram återkomma. 
Med kiselsyra förenas den. Om kiseljord 
utfälles ur en källsyrehaltig vätska, så innehål- 
ler fällningen källsyra, hvaraf något kan med al- 
kali utdragas, men kiseljorden svartnar ändå i 
bränning, och luktar vidbrändt animaliskt. Våt 
är den mörkgrå, men blir i torkning nära hvit. 
Med saltbaserna förenas den till salter, som 
alla hafva syrans egenskap, att icke bilda kri- 
stailiniska föreningar. De med alkalierna äro 
lättlösta i vatten och likna i koncentreradt till- 
stånd vegetabiliska extrakter. De blifva liksom 
desse, mörkare i luften, och torkade äro de ofta 
mörkbruna, spricka och afFalla lätt från det kärl, 
hvari de intorkat. De alkaliska jordarternas sal- 
ter äro mindre lättlösta än alkaliernas, och me- 
talloxidernas svårlösta, så att de bilda fällningar, 
som dock mer eller mindre upplösas i tvättning. 
Källsyran förändras lätt, ungefär så som gall- 
äpplesyran, då den är förenad med baser. Till- 
sats af kaustikt alkali till källsyra, som är föga 
färgad, ger straxt en mörkare förening, och af- 
dunstas de tillsamman i öppen luft, så blir åter- 
stoden svartbrun. Det är bildningen af käll- 
satssyra, som vid alla dessa tillfällen ger för- 
eningen sin mörkare färg. Med kol, vegetabi- 
liskt eller animaliskt, kan den bruna färgen ic- 
ke borttagas; men genom digestion med nyss 
fäldt lerjordshydrat kan källsatssyran fullt ut- 
