73 
mängd alkohol, lösningen har samma färg som 
den förra, och lemnar en lika färgad återstod, 
som rodnar lakmuspapper, men löses föga i vat- 
ten, hvari den uppblötes och får ljusare färg. 
Dess smak är mycket svagare. Bådas lösning i 
vatten fälles af saltsyra i flockor, men mycket 
stannar upplöst i den sura vätskan. Den fälles 
också af andra syror, (dock icke af ättiksyra) 
och afsalmiak; men bäst af syror och salmiak 
tillhopa. Det är ur den förra af dessa som efter 
mättning med alkali, lerjordshydrat afskiljer 
källsyra, af den sednares deremot erhållas endast 
spår deraf och det hela förenas med hydratet. 
Den fäller icke limsolution, hvarken ensam eller 
efter tillsats af saltsyra. 
Båda upplösas af salpetersyra afi.25iköld, 
men ännu fortare och lättare i värme. En rin- 
ga utveckling af qväfoxidgas uppkommer vid 
upphettning. Lösningens färg, som till en bör- 
jan var brun, blir ljusare, och sedan kan sal- 
petersyran derifrån afdunstas i vattenbad. Ef- 
ter intorkning återstår en porös, blekgul massa, 
af en något bitter och syrlig smak, lik den af 
källsyra, som, efter mättning med alkali, utfäller 
med ättiksyrad kopparoxid en fällning lik käU- 
syrad kopparoxid, hvarur erhålles med svafvel- 
bundet väte en syra, så lik källsyran, att den lätt 
kunde dermed förblandas, och hvartill jag läng- 
re ned återkommer. 
Källsatssyrans salter likna till de flesta af 
sina egenskaper källsyrans, men de äro alla svart- 
bruna, och de svårlösta deribland svårlöstare än 
de motsvarande källsyrade. Likasom källsyran 
utjagar hon ättiksyran ur dess föreningar och lö- 
ses derföre i lösningar af neutralt ättiksyradt 
