76 
ammoniak, så erliålles antingen intet deri upp- 
löst, eller om aramoniaken upplöst något, så är 
det mest källsyrad lerjord, som den utdragit. Ef- 
ter den öfverskjutande ammoniakens afdunstning, 
återstår en brun massa, livarur vatten utdrager 
ett surt källsyradt salt af ammoniak och lerjord, 
med lemning af källsatssyrad lerjord. Källsyran 
kan utfällas med ättiksyrad kopparoxid, men 
denna fällning är ett källsyradt dubbelsalt af 
kopparoxid och lerjord. Källsatssyrad ammo- 
niak med öfverskott af aramoniijk, upplöser en 
portion lerjordshydrat. Tillsättes derutöfver, 
så utfälles det källsatssyrade saltet alldeles af 
hydratet. Ur lerjordsfallningen har jag icke kun- 
nat afskilja källsats-syran, emedan lerjorden föl- 
jer den öfver allt, och syror icke upplösa före- 
ningen förr än vid en temperatur, hvaraf syrans 
sammansättning, genom syrornas inverkan, synes 
undergå förändring. 
Källsatssyran och dess salter fälla de ofvan 
vid källsyran uppräknade metallupplösningar på 
samma sätt som källsyran, men fällningen är 
brun. Tennoxidulsalter och qvicksilfveroxidsaU 
ter fällas deraf icke. 
Källsatssyrad kopparoxid är bland dess^ 
den jag mest studerat. Fälld ur en af ättiksy- 
ra sur lösning, är den ett surt salt, brunt till 
färjren och slemmii?t. Detta löses af rent vatten 
i ringa mängd, med mörkgul färg. Lösningen 
smakar obehagligt metalliskt, och lemnar efter af- 
dunstning en svartbrun återstod, som å nyo lö^ 
ses i vatten. Om den gula lösningen blandas 
med en ringa qvantitet alkali, så får man derur 
en, till utseendet, lika beskaflad fällning, sorn 
likväl nu är det neutrala saltet. Mod ammoni- 
ak ger det i vatten lösliga sura saltet ett i vat- 
