i56 
till den större, på tarmen liggande grenen af 
samma åder. 
Gälarne hos slägtet Syngnsthus hafva af 
åtskilliga författare blifvit så underligt beskrif- 
ne att man svårligen af deras uppgifter igen- 
känner typen for den vanliga gäl-bildningen, 
hvarföre ock Cuvier gifvit dem den egna be- 
nämningen Lophiobranchi j andra hafva kallat 
dem drufklas-formiga §älar. Det yttre flykti- 
gare betraktandet af dessa organer kan ej heller 
gifva något begrepp om deras egentliga organi- 
sation. 
Undersöker man dem nogare, helst med 
tillhjelp af förstorings-glas, så finner man i det 
närmaste samma bj^ggnad som den hos fiskarne 
vanligen förekommande. Man finner nemligen, 
som förut är nämt, ordentliga gäl-bågar, med 
nedre ändarne hopgående, mot tung-benets opa- 
ra del vettande, med öfra ändan fastade me- 
delst cell-väf vid de främsta ryggrads-kotorne, 
omgifvande svalget. De äro, enligt hvad förut 
är anfördt, på inre sidan besatte med fina tän- 
der, som icke äro framstående i svalgets kavi- 
tet, utan riktade horisontelt framåt och bakåt^ 
så att de gripa in i h varandra och bidraga till 
att stänga gäl-öppningarne (fissurae branchiales). 
På dessa gäl-bågar sitta liksom på vanliga fi- 
skars gälar 2:ne rader brosk, som äro ämnade 
att gifva fäste för den respiratoriska slem-hin- 
nans blad-bildningar. På andra fiskar äro des- 
sa brosk raka, svärdformiga; hos Sj^ngnathus äro 
de väl äfven platta och trekantiga, men längsta 
sidan är utåt böjd, samt ena sidan i trekanten 
så utåt liggande , att den presenterar en t ver t 
öfver gälen gående ända, hvarigenom hvarje 
gäl-par visar utåt sin största tvärbredd. Dä des- 
