169 
inre vattnet, hvarigenora detta slutligen var i 
hvila och kunde till glaskulans vägning begag- 
nas, så länge det yttre vattnet hölls vid oför- 
ändrad temperatur. 
Också å min sida kunde jag väl påfinna en 
och annan betänklighet vid den observations- 
metod som MuNCKE begagnat; men jag inser 
tiUika, att sanningen och vetenskapen föga vun- 
ne vid framkastande af blotta tvifvelsmål. Ger- 
na begagnar jag derföre hans i fråga varande 
förtjenstfulla arbete sådant det är till en gransk- 
ning, den vetenskapen för närvarande så myc- 
ket mera behöfver, som äfven en tredje medar- 
betare i ämnet, Professor Stampfer i Wien , ny- 
ligen funnit och uppgifvit resultater, h vilka från 
hans företrädares äro skiljaktiga. Han begagnade 
nemligen alldeles samma forskningsmetod som 
jag användt, men nyttjade till vägningen eu 
ihålig cylinder af raessing, hvars egna utvidg- 
ningar ifrån resultatet bortkorrigerades, och fann 
vattnets täthet vid t G. värme sådan: 
jK" = l + 0,000060939.* — 0,0000084246.z« + 0,00000005801. 
— 0,0000000001217*4, 
som bestämmer vattnets största täthet att in- 
träffa vid ^= 3^,75 G. (Se Poggendorffs AnnaL 
d. Phjs. B. 21 (97), s. 75 följ.). 
Då vi alla tre efter våra tillgångar iakttagit 
all den omtänksamhet vid försökens anställan- 
de, som varit oss möjlig, och vi ansett omstän- 
digheterna fordra, och vi derföre icke böra fö- 
rebrå hvarandra obevista, oeh endast förmoda- 
de bristfälligheter, blir således för vetenskapens 
skull allenast fråga, hvar sanningen ligger, så- 
dan våra observationer kunna den antyda. Allt- 
så, när vattens största täthet funnits genom 
