233 
tet chlorlellur, hvarföre gasen bör ledas i vatten. 
Den erhållna jernhaltiga ehlortelluren upplöses i 
utspädd saltsjTa och blandas med surt svafvei- 
syrligt kali till tellurens utfällning. Jag åter- 
kommer till denna fällningsmetods detaljer läng- 
re ned. I vätskan stannar då litet chlorantiraon 
upplöst, som, med röd färg, kan utfällas af svaf- 
velbundet väte; det är dock blott ett ganska rin- 
ga spår. Men den fällda telluren är ej fri från 
selen. 
En annan metod, utförbar i stort, på det 
ställe der tellursilfret, såsom silfvermalm, tillgo- 
dogöres, skulle vara att upphetta tellnrsilfver till 
lindrig glödgning i en apparat, så tillställd, att 
den bildade telluroxiden får tillfälle att afrinna 
från silfret, som återstår metalliskt. Detta vo- 
re lätt verkstäldt i en art muffelugn , med lutan- 
de muffel, och der den genom mulfeln passerade 
luften fick gå genom en lång rörledning, för att 
fälla ut den portion telluroxid, som i rökform 
följer den. 
Jag har försökt äfven andra metoder, men 
de blifva omständliga och dyrare. Jag har t. ex. 
blandat finrifvet lellursilfver med salpeter och 
kolsyradt kali, och up])hettat blandningen så länge 
någon ting gasformigt utvecklades. Tellursilfret 
måste vara fint fördeladt. Detta sker temligen 
lätt genom stötning, ulan allt slags gnidning, och 
sedan genom rifning i mortel med vatten. Jag. 
använde, på on del tellursilfvcr , i d. salpeter 
och il d. tväfalt kolsyradt kali. (Vanlig kalci- 
nerad pottaska kunde vid ett försök i större ska- 
la auviindas). Massan blandades viil och upphetta- 
des lindrigt, icke fullt till glödgning, samt q var- 
hölls i denna temperatur, till dess sönderdelning 
skett, hvilket visade sig när den svarta färgen 
