233 
öfvergått till röd-giå. Jag upphettade saltet då 
till glödgning, för att fullt sönderdela massan, som 
nu jpestår af ett liqvid salt och ett poröst, sam- 
manhängande skelett af silfver. I smått göres 
försöket bäst i en silfverdegel; platinadeglar bin- 
da på insidan litet silfver. För operationer i stort 
torde tackjernskärl passa bäst. Den erhållna mas- 
san utdrages med varmt vatten. Lösningen är i 
början klar, men blir vid upphettning mjölkig, 
den afhälles från silfret, som utkokas väl med 
vatten. (Det behöfver, för att fås fullt ren, smäl- 
tas med tillsats af litet salpeter och borax). 
För att ur den grumliga vätskan erhålla telluren 
med minsta uppoffring af reagentia, afdunstar den 
till större koncentrering, blandas då med kol- 
pulver till en tjock massa, som slutligen fullt 
intorkas, instampas sedan i en degel, hvilken betäc- 
kes väl och brännes till reduktion af tellurkalium, 
som utlakas och behandlas på sätt i det föregå- 
ende är anfördt. Kolets qvaniitet bör vara så 
stor att massan ej blir flytande, emedan den då 
pöser öfver. Genom alkalits mättning med en 
syra efter det med salpeter och kolsyrad alka- 
li sönderdelade tellursilfvrets utkokning med vat- 
ten, utfälles blott en ringa del af telluroxiden, 
mera får man, om den alkaliska vätsan blandas 
med salmiak och intorkas, hvarvid ett i vat- 
ten tröglöst ammoniaksalt återstår, då saltet å 
nyo upplöses; men tellur följer ännu med i 
lösningen. 
En annan metod, hvilken likväl kostar mer, 
är, att i retort med förlag behandla den finrifna 
tellurmalmen med en saltsyrefri och något stark 
salpetersyra till massans fullkomliga oxidering, 
afdistillera öf verskottet af salpetersyra till torrhet, 
utlaka silfversaltet med vatten, behandla den olösta 
