Telluren fälles af svafveisyrligliet, icke i form 
af ett tungt pulver, såsom då teilurkaiium sön- 
derdelas af luften, utan den bildar en flockig, vo- 
luminös, lätt massa, som skrumpnar ganska starkt 
i torkning och oxideras litet, hvilket väl ej upp- 
täckes på utseendet, men det märkes lätt då man 
försöker att smälta den, äfven i vätgas, li varvid 
den bildar en grå, slaggig massa, som ej flyter 
ihop, förr än temperaturen bUr så hög att ock- 
så telluroxiden smälter. 
Jitt skilja tellur och selenium. Jag har re- 
dan anfört att, då tellur fäller sig ur dess upp- 
lösning i form af teilurkaiium, selen stannar upp- 
löst i form af selenkalium. Detta är en renings- 
metod, men man kan ej göra bruk deraf då 
fråga vore att tillika qvantitativt bestämma huru 
mycket selenium finnes i telluren. För det- 
ta ändamål oxideras en bestämd qvantitet tellur 
med salpetersyra, som i vattenbad afrökes till 
torrhet. Återstoden upplöses i rent kalihydrat, 
som i stort öfverskott användes. I denna lösning 
inledes chlorgas till vätskans fulla mättning, livar- 
vid den fällning som först bildas, småningom åter 
upplöses. Man tillsätter då en lösning af chlor- 
barium, så länge någon fällning uppkommer. 
Denna fällning är selensyrad baryt. Den kan likväl, 
om telluren höll svafvel, också innehålla svafvel- 
syrad baryt, och måste derföre, sedan dess vigt 
är bestämd, upphettas i en ström af vätgas. Den 
selensyrade barytjorden reduceras då till selenba- 
rium med en sådan häftighet, att eldfenomen 
uppkommer. Massan behåller dervid sitt utse- 
ende oförändradt. När intet vatten mer bildas 
afbrytes operationen. Då massan behandlas med 
utspädd saltsyra upplöses selenbarium och den 
svafvelsyrade barytjorden blir olöst. Vanligen 
