11 
homogen blandning eller grundmassa, uppkommer 
nu denna olaliga mänsjd varieteter, sä väl till färg 
som textur, h vilka hällefiintan här likasom äfven 
på andra ställen inom riket företer. Den genom 
analyserna ådagalagda höga kiselsyrehalten, som 
varierar mellan 75 och 81 procent, gÖr att hälle- 
flintans grnndmassa i allmänhet är trögsmält: lik- 
väl minskas denna trögsmälthet i vissa varieteter 
genom en der något ökad närvaro af kalkjord och 
natron, båda tillhörande den mera lättsmälta oli- 
goklasen. Hälleflintans grundniassa har en egent- 
lig vigt mellan 2,63 och 2,72, med ett i stort skä- 
ligt, i smält splittrigt brott. Den är vanligen 
ganska härd och eldar mot stål mer och mindre 
lätt. Stundom är den äfven mera mjuk och seg, 
en följd af den för blolta ögat mer eller mindre 
synbara glimmer eller chlorit, som deruli dä fö- 
refinnes in växt. Dessa sednare varieleter bruka 
också merendels i en viss direktion lättare klyfva 
sig, en följd af glimmerns eller chloritens grup- 
pering i parallela linier eller skifvor. Den rikt- 
ning, efter hvilken här ifrågavarande hälleflinta 
stundom visar en sådan lagerstrykning, går lika- 
som den omgif vande gneissens i N.N.O. — S.S.V. 
med 10«— 25° fallande från lodlinien åt V.S.V. 
De förut omnämnde färg och texturvariele- 
lerna af hälleflintan omvexla med hvarandra i 
mer och mindre mäktiga lager eller ränder, både 
i stort och smått, sä att man ofta ur en och samma 
berghöjd kan utslå en nästan fullständig litholo- 
p;isk svit deraf. Inströdda korn af qvarz eller 
kristaller af fältspat gifva åt grundmassan stun- 
dom ett porfyrartadt utseende. En sådan utsön- 
dring af kristallinisk fällspat företer bergarten t. 
ex. vid Vaxala kyrka i närheten af Upsala. De 
varieteter deremol, i hvilkas sammansättning dels 
