14 
utvisar, fasla liälieii dels genom naturlig jordtäck- 
ning dels genom under tlera århundraden utfördt 
varp, visserligen till en stor del för blicken un- 
dangömd, men såväl de synliga hällarnes beskaf- 
fenhet ofvan dag, som de resultater, hvilka bryt- 
ningarne på djupet lemnat och malmfältets belä- 
genhet i hjertat af den här ofvan förut omtalte 
hälleflintbildningen, sätta utom allt tvifvel, att 
dess allmänna hälleart består af hälleflinta. Ehuru 
denna således utgör den hufvudrådande bergarten, 
som på alla sidor omsluter fyndigheten, så be- 
gränsas likväl denna sednare eller de malmförande 
lao:ren i de flesta fall icke omedelbart af hälle- 
flintan, utan omgifves vanligen på båda sidor af 
annan ofjndig bergart. Det är vanligen en mörk- 
grå kornig kalksten, någongång också chlorit eller 
chloritskitfer, hvaraf de olika malmlagren närmast 
omgifvas. Dessa båda arter, af hvilka likväl chlo- 
riten förnämligast uppträder endast såsom smalare 
lager eller s. k. skolar, åtskiljande det fyndiga 
från det ofyndiga, kunna derföre med stort skäl 
betraktas såsom sjelfva malmens gångarter och de 
anses också här vid Dannemora att vara, hvad 
man säger, förädlande. 
Granskningen af de på malmfältet befintlige 
blottade berghällarne har ådagalagt, att dessa tre 
bergarter, hälleflinta, mörk kornig kalksten och 
chlorit eller chloritskiffer, der förekomma såsom 
mer eller mindre mäktiga lager, utan någon be- 
stämd ordning, i vexling med hvarandra. De olika 
lagren, h vilkas strykningslinier ligga mellan N. — S. 
och N.O. — S.V. med i allmänhet obetydlig stup- 
ning från lodlinien emot V., fortlöj)a stundom 
med nära oförändrad mäktighet hela 100 famnar 
bredvid hvarandra, men äga dock vanligtvis en 
mycket mindre utsträckning på längden och ut- 
