22 
för nialmfället etjendomlio;a vaiieteLer, i största 
korthet uti minnet återkalla livad då sades. 
Den bergart, h vilken vi här i Sverie^e känna 
under benämningen häUeflinta, utgöres af en syn- 
bart likartad grundmassa af finkornig eller tät 
textur och af mvcket olika färs:. Denna crcynd- 
massa består af en mer och^ mindre intim, fin- 
kornig eller tät, blandning af efter all sannolikhet 
samma beståndsdelar, som uti 2:raniten eller ^neis- 
sen hvar för sig äro särskildt utkristalliserade. 
Att så verkligen föi håller sig antydes såväl af ke- 
miska analvsen, som af det i s^eoijDostiskt hänse- 
ende ögonskenliga samband, som mellan dessa 
beroai ter ofta ä^er rum, äfvensom af den i denna 
grund massa stundom förekommande porfvrlika ut- 
söndring af qvarz eller fältspaf, mera sällan af 
glimmer. Relativa mängden af dessa i hälleflin- 
tan inoående beståndsdelar kan natu]ii2:tvis variera 
i oändlighet och deraf uppkomma nu dessa ota- 
liga färoförändrinoar, som bersjarten företer; dock 
tyckes glimmern i allmänhet härvid spela en 
underordnad rol och vanligtvis taga en linga del 
i bergartens sam n)ansättning. Men jemte dessa 
nu nämnde beståndsdelar tillkomma stundom äf- 
ven tvänne andra, hvilka i synnerhet och nästan 
uteslutande äro egna for den j)å mahnfältet rå- 
dande hälleflintan. Dessa äro netnligen chlorit 
och hornblende. Af dessa båda mineralier, genom 
h vilkas närvaro hälleQintans mörka färg betingas, 
synes horiiblendet hufvudsakliqen hålla sis: inom 
de korniga vai ieteterna, uti hvilka det såsom helt 
«må kristalliniska punktei- förekommer in växt, un- 
der det a't chloriten ingår såväl i de korniga som 
(le täta artförändringarne, i allmänhet temligen 
likformiizt fördeladt i bergartens hela massa, men 
stundom uti de täta varietclerna så intimt deri 
