46 
stigt tbi ändrat sig fiim hälleflinta till chlorit, 
iiialmförande klyften då icke heller länge dröjt 
att åter visa sig. 
Eliiiru vissa stående eller obetydligt fallande 
skolar finnas, som alltifrån dagen till 70 — 80 
famnars djup oafbrutet fortsatt, så har man lik- 
väl exempel pa andra, som efter större eller 
mindre ihållighet mot djupet upphört eller så- 
dane som först på större eller mindre djup in- 
kommit och sedermera antinsfen oföränderligt åt- 
följt brytningen eller också snart utkilat De 
liggande eller sväfvande skölarne, som, i anse- 
ende till det hinder och den olägenhet de föror- 
sakat grufvearbetet genom deras egenskap att af- 
skära malmstocken i deras stupning, äro mera 
anmärkningsvärda, liafva äfvenledes, efter rikt- 
ningen af deras fall-linier, antingen snart utkilat 
och försvunnit eller också med mer och mindre 
oförändrad mäktighet fortfarit i sin strykning 
längre sträckor, så att de på detta sätt kunnat 
genomskära ett malmlager efter nästan hela dess 
längd. Deras stupningsvinkel är vanligen 10° — 15° 
från horizontalplanet åt olika väderstreck, men 
allmännast åt söder eller åt vester. Vi komma i 
det följande uti tillfälle, att anföra exempel på 
såväl det ena, som det andra af dessa fall. 
Under fältets första bearbetande blefvo dessa 
liggande eller sväfvande skölar (eller, såsom de 
här också blifvit benämnda, förfnjckningar) ^ ofta 
en orsak till flera af de ännu i gång varande 
grufvornas ödelemnande. Men erfarenheten har 
sedermera flerfaldiga gånger lärt, att af ven under 
desamma lika rik och godartad malm varit till- 
fmnandes som ofvanför. Sålunda har man på 
hvart och ett af de tre fälten, under en och 
samma grufvas afsänkande, ofta påträffat och ge- 
