267 
omnämner ^) den från sjdveslra delen af Ural. I 
motsats mot hvad Pallas anförer, nämner Ewers- 
MANN, att den lätt låter tänj ja sig, och blir ännu 
mera tam, än den vanliga ekorren. Den jag an- 
träffade, var ingalunda skygg. Den förekom på 
ett med barrträd och buskar tätt bevuxet ställe. 
Det var en gammal hanne, som från nosspetsen 
till svansroten var 6" lång. 
Lepus timidus. Lin. Fauna Sv. L. varia- 
bilis, Pall. L. horealis et canescens, Nilss. Den hare, 
som jag observerade i trakten af Archangel, och 
hvaraf pelshandlarne der hade en mängd skinn, 
dels derifrån trakten, och dels från nordligare och 
östligare trakter, synes vara fullt identisk med den 
i de nordligare delarna af Skandinavien vanliga 
formen, eller Lepus horealis, Nilss. Jemförd med 
denne, sådan den förekommer i Skåne och de 
sj^dliga delarna af Sverige, synes den visserligen 
lika mycket skild fiån den, som denne är skild 
från L. canescens, Nn.ss. ; men skiljaktigheterna äro 
sådane, att de tydligen härleda sig af de för de 
olika lokalerna olika klimatiska förhållanderne, hvil- 
ket blir påtagligt, när man jemför den med L. 
horealis från de nordliga delarna af landet. Den 
svarta färgen på dess Öronspetsar är mycket min- 
dre, än hos den förstnämnde, och intager blott 
yttersta spetsen till ungefär längd. Men så är 
äfven den svarta öronspetsen på den norrländska 
^) Bullet. phys. mathem. de TAcad. Impei-, des Sciences 
de S:t Petersburg. Tom. 2. p. 123. 
Då Linné uti Fauna Sv. under namnet Lepus timidus 
mycket tydligt beskrifver vår svenska Hare, och ej 
- den sydeuropeiska 1. tyska, så har jag icke kunnat 
underlåta att tilldela detta Linneanska namn åt dess 
rätte egare, ocli åt detsamma vindicera dess prioritet 
framför det af Pallas gifna, L. variahilis. 
