320 
vinterköldens tidigare början och sednare slut i 
de högre fjelllrakterna, der de vistas. Ungfogelns 
sista höslfjädrar äro icke så ljusa, eller så fint 
vattrade, som de gamles. Fjädrarne på framhalsen 
och frambröstet äro knappt vattrade, och hafva 
svarta och rostgula tvärstreck, och visa sig deri- 
genom olika de gamles i samma drägt. Genom 
jemförelse mellan individer af både detta och fö- 
regående species, som blifvit skjutne på olika tider 
under senhösten, har jag funnit, att hos båda äf- 
ven de sista höstfjädrarne fällas och efterträdas af 
hvita fjädrar, samt att de således genom fällning, 
och icke genom fjädrarnes afblekning, erhålla sin 
vinterdiägt. De sisla höslfjädrarne, som ännu sut- 
tit qvar, sedan foglarne till betydlig del hade 
blifvit hvita, hafva sultit så löst, att de varit 
färdige att alfalla. I September träffade jag Fjell- 
Ripan på spetsarne af de högsla fjellen, uppe bland 
den eviga snön, i samma trakt, der den häckat i 
en vida lägre region. Det la är så mycket mera 
anmärkningsvärdt, som den här ingalunda hade 
rik tillgång på föda. Längre ned på fjellen, t. o. 
m. ofvan björkskogens region, hade den deremot 
kunnat finna bär af Empetrum nigrum m. £1. i stor 
myckenhet. I trakten kring Tromsö var den säll- 
synt. Ingenstädes har jag funnit den så talrik, 
som föregående. Man berättade, att en gång un- 
der en stark ihållande östlig storm hade en stor 
mängd Fjel I-Ripor blifvit väderdi ifne från de inre 
delarne af landet till öarne i yttre skärgården 
utanför Tromsö. Dei af skulle man kunna föi nioda, 
att den förekommer mera allmän i de inre delarne 
af Norge, än vid kusten. På Dovrefjell har jag 
funnit den icke så sällsynt. Äfven på Årcskulan 
har jag träflat den, men ej talrik. Enligt Mu^den- 
DORFF skall den i Hyska Lappland mot Tlvila llafvet 
