522 
till sitt kyrkoherde-boställe i Aliindn. Der fram- 
lefde han sedan några lyckli^^a år i patriarkaliskt 
lugn, vördad ocii älskad at" sin talrika onigifning, 
den ha!i ock med innerligaste kärlek ondiuldade. 
Under denna hvila från offentlig verksandiet hän- 
gaf han sig med lika värme som fornt åt veten- 
skaperna och litlei aturen, synnerligen den klassi- 
ska, med hvars anda han var iiu)erligt förtrogen; 
och då han, vid 1845 ars Magisler-j)! oinotion, 
skulle, såsom Jubel-Magister, å nyo bland el t nytt 
slägte, erhålla lagerkransen, ''ville han icke emot- 
tasfa den för iniet" ulan sar)jmanskref en mathe- 
^ . . . 
malisk dissertation, hvars venlilerande endast ge- 
nom en tillfällighet måste inslällas. 
o 
Sedan år 1803 genom äktenskap föienad med 
Margreta Elisabeth Merckell, förunnades honom 
alt, under nära ett haift sekel, med henne dela 
det husliga lifvets både njufninijar och bekymmer, 
under ständigt tillväxande rikedom på barn, af 
hvilka 12 honom ölveriefva. 2:ne söner hafva så- 
som utmärkta vetenskapsmän u])pehällit det frej- 
dade namn de ärft. 
Liflighet och ungdomligt simie följde honom 
troget intill hans sena ålderdom och sedan barn- 
domen hade han aldrig varit sjuk. Men om vå- 
ren 1850 in'ijuknade han så häfiigt, att han trodde 
sitt slut vaia för handen. Väl tillfrisknade han 
snai t, men han kände sin ki aft bruten och an- 
såg sig på den vecka som sjukdomen varat, halva 
åldrats med 5 år. När kort derelter den hulda 
makan oföruiodadt och [)lotsligt lemnade hououi, 
var han nära att öfverväldii^as af sin sor» och 
återfalla i den nyss öfverståndiia sjid\domen, men 
en kraftig vilja och känslan att ännu behöfva lefva 
toi" fleia oforsöjda barn, uppehöll honom äniui, 
tilldess han, mot slutet al Oclol)cr månad, nödgades 
