489 
vid hans jordfästning franDStällde Kyrkoherden Rund 
GREN en sann och yä! bearbetad teckning af den bort 
Om sträf han var, mot andra som sig sjelf, 
Vet, fostrad var han mellan hed och branter, 
Och bruset lärde han af hemmets elf, 
Men ock att vattna blomstren vid dess kanter. 
Ur Jätteskogar sög han tidigt merg, 
Hans väsen var af jernhalt genomlupet: 
Han lånat ytan af sin barndoms berg, 
Men ädel malm han bar, som de, på djupet. 
1 samlif med Naturn han trifdes bäst. 
Och på dess under hvilade hans öga; 
Men sina pligter aktade han mest, 
Och hopens domar aktade han föga. 
Så ömt ej vårdar sina barn en Far, 
Som sina växter han drog opp ur jorden, 
Och gladdes åt hvart frö, som blomma bar, 
Hvar Söderns främling ammad opp i Norden. 
Han kände ej sin ålders börda mer. 
Han kände ej sin ensamhet i qvällen, 
När gladt till honom bilder stego ner 
Från Ta t ras snötopp och från Schweitzerfjellen ; 
Och för hans minne lekte ny hvar fröjd 
Från ströftåg i Naturens land, det stora: 
Hans mätningar i källor och på höjd, 
Hans rika Alpfynd och hans Lappska Flora. 
Då blef den gamle som en yngling glad, 
Och sjelf »Naturens Siiald» steg många gånger 
In till den trumpne Vise. Bellman qvad 
För honom gerna sina yra sånger. 
Naturn i dem var honom lika kär 
Som i hvar infödd, i hvar tropisk planta : 
Naturn och Dikten, när Natur den är. 
De äro re'n från himmelen bekanta. 
Så satt han länge ensam mer och mer, 
Med sina minnen, med sin blomsterlära: 
