510 
hafva den bevarad och aktad sådan som den af fäderne 
blifvit upprättad. 
Såsom biskop var Wingård skyldig att deltaga i 
landets riksdagar. Han gjorde det oafbrutet från och 
med år 1818. Vid riksdagarne 18^8—30, 4834—5 
var han tillstädes som sitt stånds vicetalman. Vid de 
nästföljande var han i kraft af sitt embete ståndets tal- 
man. Både såsom riksdagsman och såsom öfverläggnin- 
garnes ledare ådagalade Wingård en ovanligt stor sak- 
kännedom, en aldrig bristande uppmärksamhet, en stor 
skicklighet och ett aldrig svikande mod. I de beskyll- 
ningar man någon gång gaf honom, att han med blind, 
till och med illasinnad ifver vidhöll det gamla och mot- 
verkade allt nytt, således ock all förbättring och all för- 
kofran, hade man orätt. Han älskade visst det gamla 
och verkade för dess bibehållande, men ej längre än han 
ansåg det vara godt och nyttigt. Och så länge han 
ansåg det för nyttigt, lät han icke hvarken förleda sig 
eller skrämma sig från dess försvarande. Utan all tve- 
kan om det rätta och goda i sina afsigter och bemö- 
danden hade han vid det motstånd, som dessa väckte, 
det orubbligaste mod, den fullkomligaste fasthet. Han 
var icke utan känslighet för bifall och beröm, men han 
lät likaså litet de högas gunst som folkets bifall och 
de förvillades hotelser och våldsamheter afleda sig 
från den väg han ansåg för den rätta. Han fördrog 
äfven våldet med den största jemnmodighet. Såsom 
ordförande var han utmärkt skicklig, men icke alltid 
fullkomligt lugn. Tilltagande sjuklighet och leda vid 
det öfvermåttan uttänjda och onyttiga talandet gjorde 
honom mången gång otålig. Men äfven i otåligheten såg 
man hans varma hjerta, och då man tillika erkände 
hjertats redlighet och godhet och hela mannens storhet 
och värde, så böjde man sig gerna äfven för otåligheten 
och förbiseelserna, och i ordföranden såg man mindre 
den otliciellc mannen, »allas tjenare», såsom han någon 
