511 
gång på skämt kallade sig, än den högt förtjente kyr- 
kofursten och den vördade fadren. 
WiNGÅRD hade lärdom, men icke en lärdom som 
uttryckte sig genom författarskap. »Mitt författarskap», 
sade han en gång, »tillhör ej boksamlingarne, utan ägnas 
åt folket» *). WiNGÅRD var talare, och står såsom sådan 
mycket högt. Af honom finnas en mängd predikningar 
och andra religiösa tal. De äro varma, allvarliga, samt 
chrislliga, ofta sinnrika, icke alltid i uttrycket okonst- 
lade. Derjemte var Wlngård tillfällighetstalare, och en 
utomordentligt lycklig. Hans skarpa öga lät honom snart 
finna det i hvarje sak egendomliga, hans fyndighet lärde 
honom, huru det på bästa sätt skulle framställas, och 
genom sitt stora herravälde öfver språk saknade han 
aldrig ord för hvad han ville säga. I hans tal, och icke 
minst i de improviserade talen, var rikedomen på tan- 
kar och egendomligheten, kraften och klarheten i ut- 
tryck lika slående, lika beundransvärd. Såsom tillfäl- 
lighetstalare har WiNGÅRD måhända af ingen blifvit öf- 
verträffad. Ändtligen var ock Wingård minnestecknare. 
Icke sällan anmodades han att lägga en minneskrans på 
bortgångnas grafvar. Han gjorde det med kärlek till 
de bortgångnes goda egenskaper, med grannlagenhet och 
konstrikhet i uttryck, med värma i känsla och tankar, 
samt alltid med obrottslig ärlighet och sanning. Bland 
hans minnestal står det öfver Landshöfdingen i Göte- 
borg, Grefve Rosen mycket högt. Ännu förträffligare 
är kanske det, som han vid sitt inträde i Svenska 
Akademien höll öfver företrädaren, Grefve Gustaf La- 
GERBJELKE. Det kau gerna gälla såsom ett mästerstycke 
i minnesteckningskonsten. Blott ett enda egentligen lärdt 
arbete har från Wingårds hand utgått: Öfversigt 
af christna kyrkans senare händelser och nuvarande till- 
*) Minnestalet öfver Grefve Lagerbjelke i Sv. Akad:s Handl. 
19:e Bandet. 
