62 
stånden, som tillhör den ena eller andra isonie- 
riska modifikationen. 
U tider f os for svafli^a salter. Underfosforsvar- 
ligheten hai- den egenskapen alt förenas med svaf- 
velbaser på torra vägen, men, såsom vi af man- 
gan- och zinksaltet sett, är det den röda modi- 
fikation, som deri innehälles. Mangansaltet tål för 
litet hetta för att kunna afgifva ett prof på dess 
mättningskapacitet. Jag valde derföre till mina 
undersökningar koppar och silfverföreninsiarna, h vil- 
ka i allmänhet fastare hålla svaflorna, än åtskil- 
liga af de elek tropositi vare metallernas svafvtlför- 
eningar. 
Koppar salter na. En lös [i ing af svafvelsyrad 
kopparoxid fälldes med vätesvafla, fällningen l vät- 
tades väl med utkokadt vatten, utprässades och 
torkades i lufttomt rum öfver svafvelsyra Svaf- 
velkopparen, Cu , behandlades på samma sätt, sum 
svafvelzinken. Föi'enin"en skedde med häftiohet 
och mycket under-fosforsvaflighet afdistillerade så 
godt som ögonblickligt. Aters loden afdislillerades 
vid en ganska svag hetta, till dess att alla spår 
af undersvaflighet voro försvuinia i första kulan. 
Den uUairna forenins^en var svartbiun. Vid rif- 
ning gaf den ett något ljusare brunt pulver, men 
lät tillika här och der känna några hårdare och 
segare korn, som svårare gäfvo efter för pistillen. 
Det var svafvelkoppar , som icke förenat sig med 
undersvafligheten. Vid ett nytt försök blef hän- 
ih-lsen den samma, ocd det visade sig vara ganska 
svåit att vid den hastiga föreningen få det hela 
fullkomligt mältadt. Upphettad på ett platijia- 
bläck, tänder sig föreningen och brinner med fos- 
forlå^e och efterlemnar ett ljust lefverbrunt pulver. 
1 torr dislillation ger den underfosforsvallighet i 
liqvid foi lu ocdi efterlemnar samma brima pulver, 
