77 
saltsyra, sa utvecklas kolsyregas och vätes vafla, 
och man får en ej särdeles betydlig fällning, 
som är fosforsvaflighet. Ur det olösta utdrager 
kaustik ammoniak ännu en portion fosforsvaflig- 
het och lemnar en blandning af under fosforsvaf- 
lighet i båda isomeriska modifikationerna, på 
h vilka n}^ ammoniak föga inverkar. Lösningen 
smakar, innan öfvermättningen med syra, skarpt 
alkaliskt och föga hepatiskt. Det ser ut som åt- 
skiljde kolsyran i bikarbonatet en del af fosfor- 
svafligheten vid vattnets åtkomst. 
Om man i stället låter hettan så förstärkas, 
att massan tvertigenom blir röd och så länge 
fortfara att all unders vaflighet i den liqvida mo- 
difikationen är afdunstad, så måste man fukta 
massan innan den kommer i luften, emedan den 
annars fattar eld. Lösningen i vatten blir då 
ölbrun och ger mycket ömnigare fosforsvaflighet, 
då den öfvermättas med syra, men denna är 
mörk till färgen och ger efter torkning en brun 
massa, som är blandad med ett humusartadt äm- 
ne. I det ögonblick massan fuktas ger den all- 
lid lukt af fosforbundet väte. Den massa, som 
efter saltets uLtvättning återstår, är vackert mön- 
jeröd och utgör, efter den analys jag derå gjort, 
en blanning af i^^S+PS med ?S, som i olika ope- 
rationer fås olika djupt röd och olika blandad. 
Om man vid afdrifningen af den liqvida under- 
fosfors vafligheten, som i denna ringa hetta går 
ganska långsamt och fordrar flera timmars tid, 
uppjagar hettan för högt, så ser man den förut 
vackra röda fäigen blifva mindre ren och gå i 
brunaktigt. När, efter slutad operation vatten 
kommer på massan, så blir den mörk och ger 
en svartbrun vätska, som då den tages på filt- 
rum färgar papperet tvertigenom svart och det 
