79 
svafvel och fosfor. Den sönderdelas jtterst trögt 
af kungsvatten och kan länge dermed kokas utan 
alt mer än en ringa del sönderdelas, men i det 
så upplösta finner man både svafvelsyra och fos- 
forsyra. 
Om vid det förut anförda försöket hettan 
diifves till glödgning, så föisvinner den röda 
färgen, liqvid svafvelfosfor öfverdislillerar och 
en svart massa återstår, som icke mera tänder 
sig då den kommer i luften. Vatten utdrager 
derur natronhepar och fosforsyradt natron, och 
lemnar en svart massa olöst, h varur tvättvatt- 
net utdrager en ringa portion af det sist omta- 
lade svarta ämnet, förenadt med alkali. Det svar- 
ta ämnet ser ut, efter torkning, som kol. För 
blåsrör uppheltadt, brann det några ögonblick 
med en svag fosforlåge och smälte slutligen till 
en klar perla, som efter afsvalning behöll sig 
klar och lätt igenkändes för att vara det vanliga 
reagens för blåsröret, nemligen surt fosforsyradt 
natron. Det var således klart att den koliga 
massan innehöll en inblandning af så kalladt 
melafosforsyradt natron, som icke genast upp- 
löses i kallt vatten; jag kokade den svarta mas- 
san derföre med vatten, h vartill emellanåt sattes 
ammoniak, hvaraf den efterhand upplöstes, med 
lemning af ett lätt svart pulver, som togs på filt- 
rum och uttvättades samt brändes efter tork- 
ning i en ström af syrgas, som inleddes i 
kal k vatten. Förbränningen var icke särdeles lif- 
1ig, och lemnade ett ringa svart skelett af kol, 
inneslutet i en liten hinterhalt af surt fosforsy- 
radt natron och litet fosforsyra, som lättare än 
saltet upplöstes i vatten. Kalk vattnet fällde öm- 
nigt kolsyrad kalk, men blef under operation 
gulbrunt, till utseende som hade den svarta mas- 
