80 
san förf] vgLigaL sig med gasen ocli löst sig i kalk- 
valtnet. Efter ett par timmar var kalk vattnet 
åter färglöst och hade afsatt kornig kolsyrad 
kalk. Det klara afhälldes, den kolsyrade kalken 
löstes med fräsning i saltsyra, lösningen kokades 
till kolsyrans förjagande och mättades sedan med 
kaustik ammoniak, hvaraf litet fosforsyrad kalk, 
i den vanliga benjordsformen, utfälldes. 
Förklaringen häraf synes vara den, att vid 
en viss icke särdeles hög tempeialur svafvelfos- 
forn på ett sådant sätt inverkar på det dittills 
odekomponerade kolsyrade natronet, att kolsyran 
reduceras, och tvefaldt foslorsyradt natron, jemte 
i maximum svafvelbundet natrium, uppkomma, 
h varvid det förstnämda, då intet vatten är när- 
varande, öfvergår till så kalladt metafosforsyradt 
natron. Kolet deremot förenas med en portion 
fosfor, och då hettan icke gått högt, håller det 
mycket fosfor, som vid dess inverkan på lös- 
ningsvattnet frambringar en syra af losforen, h var- 
vid kolet upptager vätet och vatten och förvand- 
lar sig till en humusartad sur kropp, som sön- 
derdelar litet svafvelnatrium och löses i vätskan. 
Har hettan gått ännu högre, så håller kolet än- 
nu mindre fosfor, och den förening som då upp- 
kommer är följaktligen mycket rikare på kol. 
Det är ganska lätt att ställa så till att man får 
endast den första, och med en något högre tem- 
peratur kan man lätt fö hufvudsakligast den mör- 
kaste af här heskiifna i alkali lösliga föreningar. 
Fosfor siHi /la. Denna förut obekanta kropp 
uppkommer icke af fosfor och svafvel omedel- 
bar I igen vid en temperatur under + 100'\ Vi 
hafva sett att foslorn då med mera svafvel, än 
som fordras till bildning af unders vatlighet, ger 
elt kristalliseradt supersulfuretum. Deremot oni 
