118 
l^rat. Jag har begagnat en irieia koncentrerad 
syra; deraf löses cl<xrk tleii bruna oxiden i mäiiöjd , 
under det den envist qvarhålier och luktar chior- 
syrlighet och chlor. Slutligen försvinner deinia 
lukt; men då är äfven oxiden icke mera brun, 
utan antingen gulbrun eller grönbrun; i förra fal- 
let blir den vid digestions värme gul, i sednare fallet 
grön i vanlig temperatsn* (15'^ — 20"). Dessa me- 
tamorfoser, af hvilka någondera alltid inträffade, 
då den bruna massan var nr)g syrsatt, antydde 
tillvaron af tvenne nya vismutoxi ler. Den gröna 
löstes i saltsyra och gaf med ammoniak ett gidt 
bydrat; den gula löstes i saltsyra under lifliis; ut- 
vecklin" af chlorq-as. Men af bvardera erhölls 
alltid en så ringa mängd, att ingen analys blef 
möjlig, och ingendera kuiide efter behag framkal- 
las. Jag försökte då, att inleda chlorgasen öfver 
vismutoxiden med användanch^. af vattonbad och 
att hålla det chlorsyrliga saltet i ett ofantligt stort 
öfverskott. Säliinda lyckades det, att f;"i en brun 
oxid, som lemnade betydligt mera af den gröna 
kroppen, än utan denna omviig. Men i alla fall 
var denna meiod alltför lång, mödosam och föga 
tillförlitlig. Mångfaldiga misslyckade försök öf- 
vertygade mig slutligen, att på denna väg inga 
sådana resultater stode att viima, som med skäl 
kunde väntas af kemiens nuvarande ståndpunkt 
cell rika utvägar. Jag föranleddes sålunda, att 
försöka samma metod, som Winkelbi.ech *^') i dess 
undersökningar om koboltoxiderna användt, nem- 
ligen att direkte fiilla ett salpersyradt salt med 
chlorsyrligt na I ron. På demia väg fick jag ovän- 
tade upplysningar och skall derföre, innan jag går 
att framlägga beskrifningen af vismutens särskilta 
*) Berzemus, Årsberättelse afg. 1836, p. 112, 
