127 
teiisivare, men h vardera blifva färglösa i värme, 
medan den grönas lösning tål kokning. Vidare 
\isar den gröna oxiden sannna förhållande till en 
blandning af salpetersyrad silfveroxid och salpe- 
tersyra, som de bruna oxiderna, ehuru i svagare 
grad. Detta kan härröra af eti dubbelsalt emellan 
AgS och Öi N. 
Då jag icke haft denna oxid fullt ren, torde 
det vara onödigt, att anföra några analyser dera f; 
dock skall jag framställa följande: 
1) 0.3852 gr. gaf af en sur vätska ().0072 eller 1.87 proc. 
2) 0.1857 gr. gaf gul oxid O.i730 eller 83.72 p. c. metall. 
3) 0.375 gr. gaf gul oxid 0.3495 eller 83.76 p. c. metall. 
4) 0.1817 gr. gaf af en sur vätska 0.0025 eller 1.37 proc. 
På 100 delar vismut ge de två första analyserne 
17.21, de två sednare 17.75 och räkningen 16.91 syre. 
Gula visniutoxidhjdrater. 
Den gröna oxidens lösning med saltsyia ger 
med ammoniak en gul fällning med en tydlig 
dragning i grönt, h vilken snart öfvergår till rent 
gul. Denna färg bibehåller sig äfven vid luftens 
tillträde. En blandning af chlorsyrligt kali eller 
natron och kaustikt kali ger med salpetersyrad 
vismutoxid äfven en gul fällning, såsom ofvan- 
före ofta blifvit nämdt. Det var naturligt att 
förutsätta en identitet emellan dessa fällningar > 
h vårföre endast den, med chlorsyrligt alkali bil- 
dade, såsom den lättare erhållne, företogs till un- 
dersökning. 
Man begriper lätt, att, då den bruna oxiden 
är så svår att framställa fullt ren, detta bör gälla 
i högre grad om den gula, som ej tål någon be- 
handling i värme. Jag har dock haft den till den 
