139 
Ivå sednaie beiiäniningarne och kallar den scs- 
qviuxid, om man Iror, att vismutsuboxiden 
framdeles skall bevisas vara basisk; oxid, om 
man tilldelar iKiranet suboxid åt de liiore oxi- 
der h vilka af syror sönderdelas i metall och syre. 
1 detla fall blefve den ljusgula vismutoxiden föi- 
ändiad till oxidid och vismuleiis oxidationsserie 
skidle komma i harmoni med mangans, urans, 
nickelns, koboltens, jernets och älven blyets. 
A.f föi cgående fi amslällning finner man, att 
visinutoxidernas sammansätUiing icke öfverens- 
stämmer med den eftei" vismutens specifika vär- 
me antagna aloinvigten; äfvensom att det bevis, 
Werther nylis;en anfört lör denna atom vigt ge- 
nom analys på en ny svafvelvismut BiS, icke 
äger någon giltighet. 1 allmänhet torde den an- 
märkning kunna göras, att svafvelföreningarne ej 
kunna anses på något a [görande sätt upplysa frå- 
gan om en kropps a tom vigt; de kunna blott i 
större eller mindre grad tjena som bekräftelser 
på de efter sy reföreningarne gjorda antaganden. 
Föreningen BiS bör derlbre vara Bi^S^ en före- 
ning soin i sj^reLs foieningar med vismut visser- 
ligen ej har något molsvarande, men som, jem- 
förd med någon af de ovanligare termeina i den 
föreningsserie, som jernet bildar med svaflet, 
icke kan anses för oriktig. Vi känna nämligen 
Fe^S, Fe^S, FeS, Fe^S% Fe^S% en kedja, som har 
många, efter utseendet osannolika, länkar och 
utan nåi^ot motsvarande i oxidationsserien. Det 
synes, som härmade svaflet i sina föreningar i 
visst afseende metallerna, om hvilka vi efter 
RuDBERGS och A. Svanbergs undersökningar kän- 
na, att de i ganska många olika mätlningsg» ader 
ing;å föreninirar med hvarandia. 
