167 
sydligare formerne skulle tillbringa vintern i dvala, 
blir till följe bäraf alldeles osannolikt. 
Såsom bekant är gräfva våra NäbbmÖss-arter 
gångar under jorden ocb under snön, uti h vilka 
de utgräfva sig ett litet rundt bo. Då de fram- 
komma låta de ofta höra sitt högst egna, korta 
skärrande läte, som är svårt att efterhärma, och 
som har någon likhet med det af gräshoppor. Detta 
läte tyckas de hufvudsakhgen gifva ifrån sig vid 
fortplantningstiderne. Deras rörelser äro i hög 
grad besynnerliga: utmärkt hastiga och obestämda; 
de tyckas ömsom ledas af den glupskaste snålhet 
och af hastigt påkommande nycker, dels af en 
fruktan hvartill man ej inser någon orsak, så att 
man får se dem hastigt anfalla sitt rof, äta något 
litet och lika hastigt lemna detsamma, löpa om- 
kring åt flera håll, samt efter en stund på sam- 
ma sätt återkomma. De äro i högsta grad all- 
ätande och föda sis: lika väl af insekter och maskar 
som af kött eller växtfrön. Detta sednare torde 
dock oftast inträffa om vintern. De äro ganska 
närgångne och glupske, h varigenom de bli besvär- 
lige för jägare och fogelfängare, som utsätta fällor 
eller snaror på marken, ur h vilka de ofta bort- 
taga lockmaten. Det är allmänt kändt, att man 
ej kan hafva flera näbbmöss innestängda tillhopa, 
emedan de döda och uppäta hvarandra, ehuru till- 
gång finnes på annan föda; och detta gäller lika 
väl för den lilla Sorex etruscuSj, af den sydliga 
slägtformen, som för våra vanliga arter Uti 
sina gångar neddraga de allehanda växtämnen i 
stor mängd då tillgång finnes, hvaraf man nästan 
skulle kunna tro att de samla förråd åt sig. Detta 
*} Enligt DuvERNOY och Bonaparte. 
