170 
muribus araneis veiieiiatus est niorsus: eosdem 
idterior apennino regio non habeV'^ skulle man 
snarare kunna hänföra detta namn till den lilla 
S. Etruscits, som ej finnes norr om Apenninerne; 
men dess högeligen fruktade gift, och de talrika 
medel deremot som anföras hos Plimus, h vilka 
nästan alltid tillika uppgifvas såsom medel mot 
Skorpion-giftet, göra det sannolikare, såsom mig 
synes, att Latinarnes Mils Araneus ursprungligen 
var ett spindel-artadt, giftigt djur, som genom sin 
ludenhet och färg hade någon likhet med en mus, 
neraligen SoIpugUj som finnes i Italien, men ej 
norr om bergen, och hvars bett så väl som skap- 
nad synes vida mera egnade att injaga fruktan, än 
de alldeles oskyldiga och ingenstädes fruktade So- 
rexarterna. Möjligtvis har förvexlingen af dessa 
båda djurformer sednare gifvit anledning till nam- 
nets uppkomst och lämpande till dem båda. 
Dessa djurs allmänna formförhållanden äro 
så ofta framställde, att jag här anser mig kunna 
alldeles förbigå dem. 
För korthetens skull har jag efter Duvernoy 
benämnt de små tänder, som sitta mellan de egent- 
li2:a kindtänderne och de två stora framtändei ne, 
med ett gemensamt namn: meUcmtänder (Dentes 
intermedii). Det tillhörer nämnde författare att 
först hafva visat deras vigt vid artbestämningen, 
och de äro härtill så mycket mera passande, som 
de ganska väl kunna ses, äfven på uppstoppade 
exemplar, samt både lättare falla i ögonen, och 
lättare kunna beskrifvas, än de små olikheter som 
äfven linnas mellan skilda arters kindtänder. 
De nya arterna äro följande: 
