51 
stades Lill Lon het och glödgades, hvarefler den 
ånyo löstes i salpetersyra, fiilrerades och glöd- 
gades. Vid reduktion af denna jernoxid med 
välgas hafva vi till väs!2asutvecklin<j begagnat oss 
af distillerad zink och dishllerad svafvelsyra, 
hvarjemte dessutom den utvecklade vätgasen, före 
dess torkning öfver chlorcalicuni , blifvit ledd 
genom en lösning af blyoxid uti kaustikt kali. 
Af ofvanstående synes nu följa: att en sna- 
rare för lag atom vigt är alt förvänta genom att 
härleda den blott och bart ifrån oxidationsförsö- 
ken, d. v. s. genom att med sapetersyra oxide- 
ra en gifven vigt jern, samt att deremot allt ta- 
lar för en snarare för hög a tom vigtsbestämmelse, 
om den skulle blott och bart grunda sig på den 
vigt, som fås förmedelst reduktion med vätgas af 
en gifven vigt jernoxid. De anledningar som fö- 
refinnas till en för hög alom viglsbestämmelse vid 
oxidering, äro hufvudsakligen : l:o en ringa sili- 
ciumhalt hos jernet; 2:o omöjligheten af att äga 
en salpetersyra och 3:o ett vatten, som ej äro 
förorenade till en ringa qvantitet af främman- 
de inblandningar; samt 4:o ett ringa upptagan- 
de af fukt, vid äfven den hastigaste vägning. 
De skäl, som föranleda en suarare för hög atom- 
vigtsbestämmelse vid jernoxidens reduktion med 
vätgas, äro deremot: l:o vattenbildningen vid ut- 
drifvandet af vätgasen utur apparaten; 2:o omöj- 
ligheten att bekomma en vätgas, som är mera 
än absolut ren och fri ifiån främmande, inbland- 
ningar, samt 3:o det reducerade och porösa jer- 
nets egenskap att kondensera atmosferisk luft till 
flera gånger sin egen volum. Vi skola i det föl- 
jande se huru nära försöken, enligt de båda, sig 
ömsesidigt konhoUerande metoderna, instämma 
