61 
inleddes vätesvafia. Fällningen af svafvelbly af- 
tiltrerades och tvältades, hvarefler lill lösningen 
först saltes en salmiaksoiution samt sedermera 
kaustik ammoniak i lindrigt öfverskott. Fällnin- 
gen, som kausliska ammoniaken åstadkom, ut- 
gjordes af leijord med en ovagbar halt af talk- 
jord. Lösningen efter lerjordens afiiltrering fäll- 
des med oxalsyrad ammoniak, h varvid kalkjor- 
den föll såsom oxalsyrad. Kalkjorden vägdes se- 
dermera såsom kolsyrad, sedan den efter glödg- 
iiing blifvit Öfvergjuten med kolsyrad ammoniak 
ock dermed intorkad så länge någon vigtstillök- 
ning ägde rum. Efter oxalsyrade kalkens affil- 
trering afdunstades lösningen till torrhet och am- 
moniaksalterna afröktes, återstoden löstes i ättik- 
syra, ätticksyrad ammoniak tillsattes och lösnin- 
gen afdunstades ånyo samt glödgades. Talkjor- 
den, som blef oiöst vid tillslaget vatten, upptogs 
och vägdes, h varefter lösningen, som innehöll 
alkali, mättades med saltsyra, afdunstades uti en 
tarerad platinadegel till torrhet, då chlornatrium 
återstod. Detta chlornatrium pröfvades såväl på 
kali, som på talkjord. 
Sedan på detta sätt de oorganiska eldfasta 
ämnena blifvit bestämda, gjordes ett särskilt 
prof på kolsyra, uti en apparat, sådan den af 
Fritsche blifvit beskrifven. Vid kolsyrans bort- 
gång förmärktes en ringa lukt af vätesvafla, men 
qvantiteten af svafvel var för ringa för att sär- 
skilt kunna bestämmas. 
För att undersöka på ammoniak, löstes en 
särskilt qvantitet af konkrementet uti saltsyra 
och till lösningen blandades ett stort öfverskott af 
stark sprit, h varefter platinachlorid tillsattes, 
hvarvid dock icke någon fällning uppkom. Ge- 
nom att distillera konkrementet med en utspädd 
lösning af kaiistikt kali samt uti saltsyra upp- 
