116 
ten är då ovig, lAg — snarare elt språng öfver 
va Linet med biträde af de lyfla{le vingarne. Ej 
eller kan någon lifligare rörelse märkas när könen 
närma sig h varandra till parning. Jagade, flytla 
sis: äfven dessa arter till elt o:anska kort afslånd 
på närmaste tjenliga plats, och når de häftigare 
förföljas, höja de sig endast några tumm öfver 
jordytan, men nedsänka sig hastigt och t vert li- 
kasom fallande. — ■ Ett vida större antal Ephy- 
drin-arter, de flesta NotipJiiIce Falt., och Psilopce 
Fall., lefva djupt ned i gräset nära till den fuk- 
tiga marken; och man kan icke observera att de 
be2:a£:na vins^arne till es^entlio^ flv2:t. Äfven der de 
såsom åtskilliga HjdreUice, på hafsstränder och i 
fuktiga gräsvallar till hundradetal uppfångas med 
insekt-håfven, ser man dem icke vara i rörelse 
för att fly undan, då deremot en mängd andra 
dipter-arter svärma kring samlaren, uppjagade af 
hans rörelser. Derföre lärer knappt någon af dessa 
i ogräset lefvande arter, hafva blifvit fåns^ad un- 
der Ilygt eller i parning. Instängda i glaskärl el- 
ler pä ett fönster, röra de sig långsamt och lyfta 
aldrig vingarne så framt de icke jagas, men älven 
då endast för att skyndsammare S|H"inga undan. 
Denna Ephydrinernas oviga och låga flygt 
beror sannolikt till ej obetydlig del af vingfjällets 
frånvaro eller ofullkomlie:a utbildnins:. Men det 
synes, som den skiljaktiga förmågan att flyga hos 
särskilta grupper, derjemle berodde af en annan 
olikhet i vingaines bildning. Hos en större del 
af E])hydrina^ är vingens inre brädd vid basen, 
från vingens fäste till nära framom fjerde och 
femte längdnervernas gemensamma rot, försedd 
med en tlik, till substansen öfveronsslämuKinde 
med den öfiiga vinghinnan, men genom en in- 
skärning afsöntliad från den främre hiimkanten 
