124 
samma art, måste af den praktiska naturbeskrif- 
ningen erkännas. Underlåter man, att pröfva de 
af färgteckningen hämtade karaktererna genom jem- 
förelse mellan de förnämsta organernas form, 
eller fästes icke uppmärksamheten på färgskift- 
ningens olikhet hos särskilta kön af somma art, 
så kunna dessa karakterer leda till enskilta miss- 
tag. Men kroppsdelarnes färger äro verkligen så 
oföränderliga hos hvar och en art, att de kunna 
betraktas såsom en af de säkrare art-karakte- 
rerna. Äfven de minsta kräken af EphjärUj, 
HjdrelUa, Psilopa o. s. v. förete bland hundra- 
detal individer af samma art, knappt någon enda 
märkbar färgafvikelse. 
Inom Ephydrin-familjen är den mest rå- 
dande färgen för kroppens hufvuddelar Gråj i 
särskilta skiftningar af askgrå ( cinereus J, gulgrå 
f grisens Jj gråbrun f ciiiereo-fitscus ), Sotbrunt 
Ccolor fuscusj y grönt (viridis) i synnerhet me- 
talliskt grönt, svart ( niger ) och mera sällan gult 
(jliivus ) förekomma derjemte i åtskilliga skift- 
ningar, såsom kroppens hufvudfärg. Men en 
skiftning är h varje art oföränderligt tillhörig; 
föiänderligheten inskränker sig åtminstone inom 
ganska trånga gränsor, och är helt tillfällig. Ty 
det måste anses såsom tillfälligt, när den nor- 
malt metalliskt-gröna färgen skiftar åt blått eller 
guld, den gulgråa åt klarare gult eller gulgrönt > 
eller då en färg, som normalt likasom gjuter sig 
öfver kroppens egentliga grundfärg på vissa dess 
delar — t. ex. öfver vertex, thorax och scutel- 
lum hos gruppen JSlotiphila Macqu. , eller öfver 
främre kroppen på de puderbeströdda Epliydrcv 
3 gruppen (Parydra) — på don ena individen 
är mattare, på en annan mera intensiv och vid- 
sträcktare ulbredd. Någon bet ytlligaie färgfor- 
