126 
ten bar bibehållit den noimala fiirgen, ocb alt 
hos de sednare öfre delariie af kroppen hafva en 
mer än vanligt intensiv gul färg, som också der- 
före mera gjutit sig öfver vertex nedåt ansigtet. 
Ännu mindre väsendtligt är, att den gula ffirgen 
förekommer helt matt och blek hos en och an- 
nan art HjdreUia^ ehuru den normalt är ganska 
hög och klar. — Men deremot är det af verklig 
vi£:t för arternas kännedom, att hvit och md 
färg sj^nas vara nästan lika normala för epistouia 
hos några arter af gsuppen Hydrellia, Indivi- 
derna med hvitt epistoma och de med gult lefva 
blandade med hvarandra, förekomma af båda kö- 
nen i allt öfverensstämmande, med undiuUag 
blott af epistomats färg, och äro äfven trätTade i 
parning, så väl med makar af samma, som af 
olika ansigtsfärg. Bland de arter, vid h vilka 
denna epistomats färgföränderlighet hittills blif- 
vit observerad, lefver Notiph. laticeps i största 
mäntrd vid hafsstranden ehuru äfven yid vatten- 
o 
samlingar i det inre landet, men de fyra öfriga ; JNot. 
concolorj Not. geniCLdata, Not. ca^^sia och Not. grisea 
Wahlb. endast på flytande blad af vattenväxter 
i sjöar och åar. Den ena fä i gen förekommer ht)S 
ett större antal individer, gul hos ]^ . coTicolor j, N. 
ccesia och N. laticeps j, hvit hos N. genicnlata 
och N. grisea. Hos de tre förstnämda är mäng- 
den af individer med gult epistoma vida öfvcr- 
vägande; men skiftar det gula epistoma ofta i 
hvitt när dagsljuset faller derpå i en viss rikt- 
ning, eller har ett hvitt fält under antennerna 
eller på midlen. Epistoma kan derföre betrak- 
tas såsom normalt gult hos de förra och hvitt 
hos de sednare , men den andra fäi gen såsom 
varictet anmärkas. Man får dock häraf en var- 
ning, att ej tillerkänna cj^istomats färg en afgö- 
