311 
lek och faslhel, så att pennorna, som intaga sjelfva 
bakre kanlen äio de största af alla. Vid rader- 
nes uppräknande måste man altså nödvändigt 
börja frän pennorna och kalla dem första raden; 
2:dra, 3:dje o. s. v. följa i ordning framåt. De 
främsta i-aderna äro så små och föga tydliga, att 
man svårligen kan utreda dem, om man ej går i 
ordning från de bakre. 
Uti hvarje rad bör man kalla de fjädrar yt- 
tre (externae) som sitta närmare vingspetsen, och 
dem inre (internoe) som äro belägna närmare 
vingens basis och kroppen. Då de yttersta alltid 
äro lättast att finna bÖr man börja ordningsnum- 
ren (t, 2, 3 etc.) från dem. 
Hos Aptenodytes , som, åtminstone i anseende 
till fjäderklädnaden, bestämdt är den lägsta af alla 
fogelformer, äro alla vingfjädr arne ganska små och 
hårda, samt hafva yttre likhet med fjell, som vore 
klufna i kanlen till fan. I likhet med kropps- 
fjädrarne hos samma slägte betäcka de ytan jemnt, 
ntan mellanrum, liksom tiskarnes och amfibiernas 
fjell, och bilda på båda sidor 25 å 30 rader, 
utan annan olikhet än den, att de mot vingens 
pennkant bli något större, så att de mera tydli- 
gen betäcka nästa rad vid roten. 
Hos alla andra foglar äro radernes antal vida 
mindre (högst 12| på hvardera sidan), och de 
lem na betydliga mellanrum, samt äro af ganska 
olika beskaffenhet. 
I anseende till de olika raderna kunna vi an- 
taga följande sorter af vingfjädrar: 
l:o Vingpennor (Penuce alares; Remiges Linné & 
III.) äro blott en enda rad , som sitta i bakre 
vingkanten och äro störst af alla. Samtlige 
de öfrige har man plägat benämna täckfjä- 
drar (tectrices). 
