330 
Caprimulgiis, de flesla PsiLlaci, Pirus viriciis, Jviix), 
sällan nugot kortare (Aicedo, Platycercus och nå- 
gra andra af de australiska Psitlaci)^ men ofta 
omkring i längre (Cncalus, Pici varii et nigri); 
mycket kortare (till |) äro de endast hos Tro- 
chilus och Cypselits som i alla afseenden hafva 
dessa pennor så eget bildade. 
Bland Oscines träffa vi såsom vanligt mindre 
variation. Blott hos en enda form, Ci?icliis, har 
jag funnit främre armpenuorna ej räcka till stjert- 
roten; de uppnå blott | af truncus. Hos Hirundo 
och Sturnus sträcka de sig jemt till trunci slut, 
hos Turdus och Fiingill^e vanligen något litet 
(med I eller mindre) derutöfver ; hos största mäng- 
den med omkring |, och hos några, t. ex. Corvi, 
Garruli, Pari, ännu längre (v. p. med ^) utöfver 
kroppens slut. Det ser ut som om de hos Para- 
disea apoda skulle räcka med nära \ utöfver krop- 
pen (h. e. till inemot kroppens dubbla längd), 
men jag har blott sett uppstoppade exemplar af 
detta slägte. 
Af det of van anförda synes att dessa pen- 
nors längd, och dermed vingens bredd, i hög grad 
varierar efter den slä2:tform som de tillhöra ; men 
den varierar äfven något litet mellan närstående 
ai-ter. En ganska ringa olikhet i deras längd, 
som blott uttryckes med ett litet tal, h vilket 
man skulle tycka vara af intet värde (t. ex. tV «if 
längden; 3 å 5 millimeter hos en fogel af en 
sparfs storlek) gilver dock en ansenlig tillökning 
eller minskning i hela vtan af den skärm, som 
alla cubitalpennoriia tillhopa bilda, hvilken både 
lätt uppfattas af ögat och kan hafva inflytande 
på tlygföruiågan. Men oaktadt variationen efter 
arterna synes det, att dessa pemior äro i allmän- 
het störst hos Sångfoglarne ; att de gradvis aftaga ge- 
