331 
nom de öfrige ordiiies, och bli minst hos Valten- 
foglarne. Det förljenar äfven anmärkas, att cu- 
bilalpennornes längd är vida mindre underkastad 
variation hos unga foglar, än de sent utväxande 
handpennornas. 
Vi hafva sett att många svagt flygande fog- 
lar hafva långa arm pennor, och således breda 
vingar (t. ex. Parus), Sylvia o. s. v.), och att an- 
dra hafva dem korta, samt alt samma olikhet 
finnes bland de starkt flygande. De visa sig här- 
igenom såsom den mindre vigtiga delen af flyg- 
organet; men säkert tjena de mera än primores 
att modifiera fiygten. Det tyckes t. ex. vara tyd- 
ligt, att de bäst flygande foglarne, som med stilla 
vingar sväfva, eller liksom segla fram i luften, 
vanligen i stora kretsar och till en ofantlig höjd, 
endast äga denna förmåga genom den stora yta 
som bildas af långa och talrika armpennor; 
t. ex. Vultur, Aquila, Milvus, Ciconia, Grus. 
Denna sorten flygt är den skönaste af alla, och 
torde böra anses såsom den högst utbildade; ty 
dels kunna dessa foglar längst fortfara att flyga, 
dels kunna de altid, då det behöfves, flj^ga likaså 
fort som de bästa öfiige, pilsnabbt kasta sig ned 
från den ansenligaste höjd o, s. v. — Kortare 
pennor, och således något smalare vingar, tyckas 
deremot i allmänhet tillhöra de snabbt, rätt framåt 
flygande foglarna. Om dessa vingar tillika äro 
starkt byggda och långa genom handpemiornas 
längd, gifva de åt fogeln förmågan att flyga starkt, 
jemte vigheten att kasta och vända sig inom en 
liten rymd; t. ex. Falco, Hirundo, Cj^pselus, Co- 
lumba, Cuculus. Denna sort fly^gt gagnar lika 
mycket roffogeln, som den, h vilken bör undvika 
sin fiende. De foglar som hafva korta vingar 
flyga altid med hastig vingröreise; oafbiutet om 
