416 
skötseln. Detta föranledde Afzelius att, under 
ett kort besök, mot slutet af 1789, i Upsala och 
Stockholm söka organisera undervisningsanstalter 
för bildande af underläkare, som åtminstone skulle 
hafva det företrädet, att de kunde tala svenska 
språket. År 1791 fick Öfver-Direktören Afze- 
lius tra;. »ort, från Regementsläkare- tjeiisten vid 
Lifgardet, till den vid Helsinge regemente. Då 
året derpå Gustaf III föll för en lönnmördares 
kula, blef Afzelius kallad att biträda vid det få- 
fänga försöket att rädda Konungens l\L — Göro- 
målen vid Universitetet och det vidsträckta för- 
troende Afzelius åtnjöt såsom läkare, hindrade 
honom att, längre än till 1795, fortfara med Re- 
gements-läkare-tjensten, från h vilken han då be- 
gärde och erhöll afsked. Han emottog året derpå 
Intendents- och Brunns-läkare-befattningen vid 
den Universitetet tillhöriga Sätra helsobrunn. Då 
Medicine Professorn J. G. Acrel 1799 för sin 
förstörda helsas skull erhöll tjenstledigbet, för- 
ordnades Afzelius att bestrida de till professio- 
nen hörande åligganden. Acrel hade som lä- 
rare i läkarevetenskapen varit oöfverträfTad , och 
om Afzelius icke fördunklade sin föregångare, så 
kan det dock icke bestridas att han i mycket öf- 
verträffade honom. Hans föredrag väckte bos 
åhöraren ett intresse för saken och ägde en kl;ir- 
het i framställningen, som få lärare till lika grad 
upphunnit. Den lifllga och varma tillgifvenhet , 
som alla Afzelu lärjungar, under deras fortsatta 
bana, för honom oafbrutet hjst, vittnar tillräck- 
ligt om hans ovanliga egenskaper såsom lärare. 
Efter Acrel utnämdes han den 5 Oktober 
1801 till Medicinae theoreticae et practicce Pro- 
fessor samt Praefectus Nosocomii i Upsala, h vil- 
ken 
