299 
ryggkotan är här sii mycket mera anmärknings- 
värclt, som led utskotten på de föregående kotorna 
förele ett så olika samt eget förhållande, och för- 
ändringen inträder utan några öfvergångsformer. 
Redan på de främsta ryggkotorna hafva de bakre 
ledutskotten, ehuru ännu i jemförelse med de 
följande, tunna, dock tvära och öfver vanligheten 
tjocka ändar, som äro broskbeklädda både utan- 
till (framtill) och på sjelfva ändarne. De bakom- 
följande främre ledutskotten på nästa kota äro i 
förhållande härtill rätvinkligt concava, med en del 
framåt skjutande under de nyssnämnda och med 
en annan, häremot nästan vinkelrätt stupande, 
som motsvarar de föreliggandes tvära ändar, båda 
broskbeklädda. På 10:e ryggkotan, hvarest denna 
formation slutar, äro dessa ledutskott tjockast, 
starkast och längst. De bakre ledutskotten på 
hvarje af dessa kotor utskjuta ett betydligt stycke 
bakom bågens arcus och blifva längre på hvarje 
följande kota, ända till och med den 10:e, slu- 
tande utåt med en upphöjd ändrand, smalare 
emellan' denna och ursprunget, i form af hals. 
Detta förhållande har redan af andra anatomer 
bli f vi t an tyd t (Theile L c. p. 112). De främ- 
re led utskotten, som mottaga de bakre af fram- 
omliggande kota, hafva äfven tjocka, uppstående 
ändränder. Dä man sålunda ser ryggraden ofvan- 
ifrån, så visa sig stora, ovala luckor, genom 
h vilka man ser in i ryggmärgscanalen ; under 
de bakre ledutskotten bildas med corpora ver te- 
brarum excisurer för bildningen af foramina iri- 
tervertebralia. Detta förhållande ger hela denna 
ryggrad ett ganska eget utseende, men är särde- 
les märkvärdigt derföre, att både de bakre och 
främre ledulskotten pä alla ryggkotorna äro ver- 
keliga utskott, då de annars på de flesta rygg- 
