54 
hed, fordi det Ord; Formue^ giver intet andet tilkjende end 
Formaaexihed, 
g. 4^' Descartes antager kun stræng viden skabelig Filo- 
sofi for egentlig Filosofi ^\), Denne er hos ham ligesaavel, 
som hos Plato , en forerfarelig Kundskab, da dens forste Prin- 
cipier ere medfcdte, evige Sandheder 5 han definerer disse Prin- 
cipiers ForerfareligJied ligesom Plato og Aristoteles (S. 07) : 
Alle Tings Kundskab, siger han, dependerer af dem 5 de selr 
kunne kj endes uden disse, men disse ikke uden dem (§. 41)« 
Han nægter aldeles deres Oprindelse af udvortes Objecter (3. 42), 
han holder endog Ideerne om Bevægelser , Smerte, Farver, Lyd, 
for medfodte, for saavidt de ere dannede af Sindet eller Tæn- 
ke-Formuen selv, og saadant er, efter ham, alt endog i vore 
sandselige Ideer, undtagen Anledningen, som uden fra gives 
Sindet til selv at frembrino-e dem, 02; undtagen disse Ideers 
Hensyn til Ting uden for os^ som give Anledningen. Det, sbm 
er sagt i Slutningen af S« 4^1 ^'iser^ at det kun er Formuen 
eller Formaaenheden ^ han i egentlig Bemærkelse holder for 
medfodt, men at Ideerne ikke uden uegentligen af ham kal- 
des saaledes* Ovenanforte Steder af hans 9c)de Epistel ere me- 
get mærkværdige enten Forestillinger eller Rettelser af hans 
forhen yttrede Mening om medfodte Kundskaber. Deraf sees, 
at han giver vore Kundskaber en Subjecthed, som strækker 
sig meget vidt. Hvormed skal man dog ligne Sindets Adfærd 
i denne Henseende? Det gjor meer end Strængene paa et mu- 
sikalsk Instrument, som, naar de rcires af Buen, danne Luf- 
tens Bevægelser og derved Lydenej meer end hine uforberedte 
Poeter (Improvistcurs) , naar dem forela^gges Materie og Anled- 
ning til at digte. Og overalt, hvad er det, At faae Anledning 
