29 
opregner han mange Tilfælde, Laade i moralske og fysiske 
Ting, hvori de gjorde Brug af Tallene. Hvordan end denne 
Bnig har været, saa stemmer den vel overeens med deres Fi- 
losofies ovenanfdrte Ojemed y thi afsondrede Tal (Tal in ab- 
stracto) indeholde intet grovt sandseligt, og ethvert Tals Væsen 
er -uforanderligt, ævigt, nod vendigt, dets Grændser ere paa 
det nojeste bestemte. De synes bekvemme til at afbilde Tin- 
genes reelle og uforanderlige Natur ^ gm hvilken Pythagoras 
lærte, at den med Flid burde betragtes af Viisdommens El- 
skere Vare Tallene kun Billeder, saa bestod dog Filoso- 
fien, efter Pythagoras, i det, som ved disse Billeder betegnedes, 
og som i dem skulde betragtes, altsaa uden Tvivl i noget^ 
som lignede, eller gav Anledning til, det, Plato siden kaldte 
Ideer 5 vare de meer end Billeder, saa er denne Mening iige- 
saa uforstaaelig, som den Selvstændighed, nogle troe at være 
af Plato tillagt Ideerne. For at befordre og bestyrke Sindets 
ypperligste Losgjorelse, moralsk-praktisk Reenhed, betjente de 
sig af udsogte og mærkværdige baade Sipds og Legems-Ovelser. 
Af alt dette kan uden Tvivl sluttes, at Pythagoreern es Begreb 
om Filosofi indeholdt Begrebene om Sindets Losrivelse fra det 
saiidselige, dets Selvvirksomheds hoje Beskjeftigelse^ om Lær- 
dommenes Forerfarelighed , formeente faste Begrundelse, Nod- 
vendighed^ Vigtighed. 
S» 28. Ligesom Pythagoras i sin arithmetiske Metafysik 
meente at finde fast Grund for Filosofiens Lærdomme, saale- 
des have og alle de, som efter hans Tid kaldte sig Filosofer, 
sogt, men paa forskjellige Ma ad er, at erholde Fasthed for de- 
^) Samme Bogs 3 Kap. 
