79 
Heri stemmer han overeens med Plato, som liolclt in- 
gen Kundskab for Filosofi, uden den var fast, urokkelig, 
nodvendig og evig , som dens guddommelige , i det menne- 
skelige Sind nedlagde, Monstere (§. 2,g) ; med Descartes, 
som fordrede fuldkommen Videnskab i den egentlige Filo* 
Sofi (S» 4^)} 1^6^ Leibnitz, der, ligesom Descartes, antog 
evige, og alle fornuftige Sjele medskabte. Sandheder til 
Grundvold for Filosofien, og ufejlbar evig Vished i dens Lær- 
domme (§. 44) • Vel kræver Aristoteles for Viisdom af forste 
Rang et Slags stræng Videnskabelighed, men denne kan, 
efter det, som er erindret S« Sp, ikke finde Sted i hans em- 
piriske Filosofi. De ældste Filosofer have enten ikke tydeli- 
gen forestillet sig Forskjellen imellem apodictisk og proba- 
bel Vished, eller ikke nok gjort Brug deraf i deres Filoso- 
fering uden for Mathematiken. Af de sildigere Tiders Filo- 
sofer have nogle holdt for, at Probabilite og den saa kaldte 
moralske Vished ikke burde forkastes af Filosofen, som Fi- 
losof. Den empiriske Filosofi (om den er Filosofi) kan hel- 
ler ikke modtage anden end Probabilitetens Visbed. 
2i) Forerfarelighed (Priorité) i strængeste Bemærkelse. Efter 
Kant maa her ikke sees hen til Tiden, eller til et egentligt 
1 For og Siden ^ heller ikke til Maaden, hvorpaa Kundskaben 
" erholdes, men aliene til dens Kilde, den Grund i os, hvor- 
' ' af den tages , samt til den Beskaffenhed^ som det begrun- 
dede deraf erholder. 
I For at opdage denne Kilde maa man i de Forandrin- 
ger, som foregaae i os, d. e. i Sjelens Modtagelser og Virk- 
j fiomheder, i dens Formuers Yttrelsér, skjelne 2de Stykker, 
Yttrelserne selv og Yttrelsernes Maade 5 De forste udgjore det 
I Materiale \ det uformale, i Sjelen, det, der bestemmes og for- 
I 
