85 
gjor dem med det samme til Forestillinger (Ideer) ; man kal« 
der den transcendental^ fordi dei\ gjelder om Sandmingen& 
Objecter i Almindeliglied^ uden Hensyn til bestemte Arter af 
dem^ Den kaldes kritisk^ fordi Fornuftkritiken lærer os den. 
Dersom Kants Mening om nogle Forestillingers subjee- 
live Formallied (Eneafiiængiglieå af Gemyttets Form.er) er rig- 
tig, saa kan saadan transcendental eller kiitisk Idealismns ikke 
nægtes, og hans transcendentale Filoso£ selv er paa denne 
Maade idealistisk. Men da Idealismus, efter alle Filosofers 
Talebrog for Kant, tages i en anden Bemærkelse, og altid er 
anseet for Vildfarelse^ saa maatte man dog tilstaae, at Kants 
Talebrug i dette Stykke ikke allene er uden Exempel, men og 
urigtig. At kalde det Idee, som er Idee, er ikke Vildfarelse, 
og altsaa ikke Idealisterij men det er Idealisten^ at ansee for 
blot Idee det^ som ikke er blot Idee. 
Har Descartes åbnet en subjectiv formal Kundskab 
(§. 54- 2. a«), saa var han for Kant Idealist i denne Bemær- 
kelse og i Ahnelsen, men det ubekvemme Navn havde han 
dog nok ikke kjendt sig ved. Hans Mening om Materien, 
som Fy siken skulde have til Object (§. i4')> seer grov ideali- 
stisk ud. Ved at antage substantielle Een heder til Legemer« 
nes fjerneste Bestanddele undgaae andre denne Idealism, og 
Kant ved at lægge Dinge an sich til Grund i Sand snings tin- 
gene (Phænomenerne)^ Leibnitz vilde vide Eenheder ^M.o-^ 
nader) udrustede med Egenskaber, som ikke kunne bevises \ 
Kant lader sine T)inge an sich y^XQ og blive ganske ukjend- 
bare ihenseende til bestemte indvortes Egenskaber, 
Den kantiske Ideaiismus gjor ikke anvendt Filosofi, ikke 
empirisk Fornuft- Videnskab^ til Intet. Den kan lade dem staae 
ved Siden af sigj den betvivler ikke engang deres Mulighed 
