iiie er kun deti Tangent som berorer det Punkt man staaer 
paa, og er kun til saalænge Kuglens Cirkelbue ej \iger mær- 
kelig fra en ret Linie, hvilket staaer i Torhold til Kuglens 
Storrelse; vi har sagt, at vi antog for det forMe, ved disse 
Betragtninger, kun een attraherende Aarsag eller Aarsags Punkt 
paa jordens Overflade. Vi vil beholde dens almindelige Navn^ 
og kalde den , den magnetiske Pol ]MP (Figur 2) og som en 
Folge deraf, den store Cirkel omkring Jordkloden, som staaer 
overalt 90° derfra, den magnetiske AEqvator ÆÆ, i hvilken 
Punkt af denne man suspenderede enInclinationsiiaal,er dettydeligt, 
at Naalen som skulle vise horizontal efter aNa mac stille sig 
efter Attractions-Aarsagen MP, altsaa i Æqvator blive /p^ a) 
men naar man i Meridianen eller Storcirkelen SNiNiP nærme- 
de Naalen mod MP, saasom i Punktet N% saa ville Inclina- 
tionen aftage, jo mere man nærmede den attraherende Punkt; 
her forestilles den horizontale Linie ved bb ; Naalen attraberes 
efter Directionen N'MP , men Inciinationsvinkelen MPN' b er 
liig Vinkelen N'Cd, eller den halve Bue N'MP, og naar man 
flottede Naalen paa den anden elier modsatte Side af Æqua- 
tor fra den attraherende Pol, nemlig fra N mod S maatte In- 
ciinationsvinkelen alt blive stcirre og storre, som af Figuren 
paa samme Maade kan bevises. 
Men skeer dette i Naturen? ingenlunde; tvertimod vise 
Observationerne, at jo mere vi nærme de attraherende magne- 
tiske Pole, jo storre blive Inclinationen, og det lader sig be- 
vise, at maa være en nodvendig Folge, naar vi antage tvende 
magnetiske Pole eljer attraherende Punkter paa Jordkloden ; 
a) At Jorden ikke er cn fiiLlLommen Kugle, er for ubeKdelig lil at 
bemærkes \eJ disse almindelige Betragtninger 
