ic5 
Indsliittende med det Jndsluttede ^ Landet, med dets jderste 
Omrids. 
§. 47. Her see vi altsaa tvende Afveje, for livilke Plii- 
losoplien, altsaa og Matliematikeren ^ som saadan, iiaver at 
voote sIp : den forste, paa hvilken lian kan gaae for vidt i 
at distinguere, indtil Forskiellen, imellem de Ting, han ad- 
skiller fra hinanden, bliver ukjendelig, ufattelig eller utæn- 
kelig 5 den anden, den modsatte Yderlighed, som forer ham 
for vidt paa Abstractionernes Vej. 
§. 48. Hvorledes kan det sidste skee ? — I Alminde- 
lighed i dobbelt Henseende : Forst, i Abstractionernes Dan- 
nelse 5 dernæst, i Abstractionernes Brug. 
§. 49. Ted det forste , ved Misbrugen af denne saa 
nyttige AEviie, spildes en Deel af den saa yderlig kostbare 
|Tid. Man tegner Omridser af ubekjendte Lande ^ moerer 
sig ved sammes Betragtning og troer tilsidst at kjende Landet 
selv, hvoraf dog kun Græudserne .ere os — maaskee heel 
maadeligen bekjendte. Og dog er denne Afvej langt fra 
ikke den farligste; thi i Aliiiindelighed mage vi det saa^ 
at hine Indhegninger ej indslutte os aldeles ubekjendte 
Strækninger 3 vi lade Grændselinien gaae igjennem endeel af 
det dyrkede, os allerede bekjendte Landstrog. Det ovrige 
besætte vi med Stæder, Beboere, Produkter o. s, v. , som i 
beskaffenhed meer eller mindre , efter Sandsynlighedens 
Maaiestok, afvige fra dem i den bekjendte Deel. Tage vi 
end feil^ er det dog ikke ganske falsk, hvad vi have an- 
bragt inden for den af os betegneov^ Grændse. 
<S. <o. Lanpt farligere er det derimod at nærme sig; 
den anden forhen (§. 48) berorte Yderlighed« Grun- 
den hertil er den , ikke med en god Logiks Piegler har- 
/_ Vtd.Scls. Skr.UDdU, UHøfte, O ^ 
