hele Objectets Grtindvæsen og Forbind eise med det Hele og os 
komme yi aldrig til at kiende j vi kiende ikke engaiig det 
Objects væsentlige Forhold til os, som er os alleraærmest og 
stærkest virker paa os, nemlig vort Legems til vor Aand. 
Om den absolute Realitet, hvis Tilværelse vi erkiendej 
indeholdes i 5ubjectet og Objectet , eller er udenfor sairuiie^ 
eller i hvilket Forhold den staaer i til begge, vide vi ikke| 
\i spore kun dens Virkninger^ og erkiende den som den ab*- 
solute Grund til begge. Heri at bestemme noget, "var at over- 
skride åen menneskelige Fornnfts Grændser. 
I Objeoterne have Philosopherne hidindtil paa det noie« 
, ste adskilt og bestem|: Materie og Aand. Denne noie Bestem« 
melse er og har været en Kilde til mange Vildfarelser og For- 
domme i Fhiiosophieii* Man har adskillige physikalske Un- 
ders-ogelser at takke, at man i denne Sag er bragt paa rigti- 
gere Tanker. At vi spore Virkninger og Kræfter i Naturen^ 
som for os synes at komme fra ganske heterogene Aarsager 
har sin Rigtighed ; og disse tvende heterogene Aarsager have 
Philosopherne kaldt Aand og Materie. Men disse ere kua 
Ord, ved hviike tvende Hovedarter af Kræfter udtrykkes: det 
sande Forhold imellem disse tvende Hovedarter og Grændse- 
skielien imellem begive kan ingen med Grundighed bestemme. 
Derfor suspenderer Skeptikeren i Henseende til de Begreber 
og vedtagne Meninger, som maatte grundes paa Philosopher- 
nes usikkre Bestemmelser af disse tvende Udtryk, sin Dom. 
Pen eneste Forskiel, som Skeptikeren finder i disse Udtryk, 
er, at han ved Aand tænker sig hoiere og mindre indskræn- 
kede Kræfter, og ved Materie lavere og mere indskrænkede. 
Af Erfaringer synes det tejnmeli^ sikkert, at det som Philoso- 
pherne forstaae under det Udtryk Materie vel oploses og for- 
Vid, Sds. Skt. II Vel, IlH^fts. F f 
